Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Jistě to moc dobře znáte i sami. Máte před sebou nahrávku, o které víte dopředu pro jaké je určena publikum a jakými prostředky si k jeho získání chce pomoct. Už předem si v hlavě připravíte obrannou strategii postavenou na léta budovaných posluchačských zkušenostech a z toho pramenící schopnosti odhalit leckdy průhledné triky, které mnozí interpreti neváhají použít k získání přízně publika. Ty nejlepší předpoklady k tomu, aby vás z vaší bohorovnosti nic jen tak nevykolejilo.
Jenomže pak se z času na čas objeví desky, které všechno výše uvedené splňují do puntíku, a přesto veškeré pracně budované ochranné mechanismy berou záhy za své. V tomto případě to ani netrvalo dlouho, nejpozději do momentu, kdy v pořadí ve druhé skladbě „The Shadow“ přejde podmanivý vokál Justina Matthewse po ostřejším úvodu za asistence nenápadné melodické linky do zpěvné pasáže. V těchto chvílích nezbývá nic jiného, než definitivně zahodit předsudky a dát těmto sladkým hochům pořádnou šanci.
Ačkoliv prohlásit tuto pětici z amerického městečka Asbury Park sladkými hošíky by bylo přeci jen trochu zavádějící. Tedy, když uvážíme, že tomuto albu předcházela debutová nahrávka z roku 2016, která by se dala charakterizovat všelijak, ale rozhodně ne jako metal pro nezkušené posluchače. Album „Nocturnal Masquerade“ představilo TOOTHGRINDER ve velice sebevědomém a ostrém světle a jako skupinu schopnou promluvit do dění na (moderní) metalové scéně.
Necelé 2 roky po tady však máme jakoby vyměněnou kapelu. Kapelu, která velmi výrazně inklinuje k melodiím a tyto se snaží co nejlépe to jen jde mixovat se svým původním tvrdším soundem. Výsledkem je velmi dobře fungující kolekce, která v natlakovaných momentech útočí všemi možnými prostředky, aby pak v často nesmírně chytlavých zpívaných refrénech masivně vypouštěla páru.
Říkáte si, že tohle je průhledné jako potravinová folie a já s vámi bez výhrad souhlasím, ale... Kdyby ty melodické linky nebyly tak zatraceně povedené. Kdyby Američané v té alternaci vzteku a něžného hlazení po tváři nezněli tak přirozeně, nenuceně a, ano skutečně, uvěřitelně. Kdyby si kapela i v těch nejsladších momentech dokázala pohlídat hranice kýče, i když je to častokrát jen o prsa.
Nemá cenu zapírat, že se TOOTHGRINDER na svém druhém albu rozhodli rázně vkročit do přehrávačů metalové omladiny a že si při této své aspiraci občas nevypomáhají nedovoleným dopingem, ale v mém případě se i navzdory tomu dokáží zhmotnit do oné pověstné výjimky potvrzující pravidlo.
A kdy jim to teda baštím nejvíce? Již uvedená „The Shadows“ opatřená i klipem dokazujícím, že dnes už se dá i s malými prostředky vytvořit působivé video, je bezpochyby jednou ze skladeb definujících album jako stále tvrdou nahrávku, avšak plnou chytlavých melodických motivů a bolestných pocitů. Předchozí „HVY“ taktéž neskrývá nic ze záměru Američanů a za zvuků chraplavě hoblující kytary předkládá další sladkobolnou melodii. Další refrén, který se jen těžko dostává z hlavy nabídne i výbušná hitovka „Pietà“. No a takhle by se dalo pokračovat až do úplného konce tracklistu druhého alba TOOTHGRINDER.
Jistě, existuje tady nemalé riziko poměrně rychlého oposlouchání. Přesto si však troufnu tvrdit, že v rámci často vysmívaného segmentu metalu (ok, nejen) pro náctileté je tohle skutečná kvalita, která svoje hájemství výrazně přerůstá. „Phantom Amour“ je prostě velmi dobrým metalovým albem, které sice svoje chyby má, ale ty častokráte dokáže obrátit ve svůj prospěch a proto si získalo i moje nemalé sympatie.
Po ostrém modrém přichází album červené, značící příklon k melodiím a chytlavým refrénům. Druhá deska TOOTHGRINDER jen těžko maskuje svoje záměry, ale přesto jim ji baštím i s navijákem.
1. HVY
2. The Shadow
3. Let It Ride
4. Phantom Amour
5. Red
6. Adenium
7. Jubilee
8. Paris
9. Pietà
10. Snow
11. Vagabond
12. Futile
13. Facing East From a Western Shor
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.